Støtte fra seere som deg gjør dette programmet mulig.
Vennligst gi til din PBS-stasjon.
Andre verdenskrig ble utkjempet på tusenvis av steder,
for mange til å nevnes.
Dette er historien om fire amerikanske byer
og hvordan deres innbyggere opplevde denne krigen.
"Her ligger tre amerikanere.
Hva skal vi si om dem?
Skal vi si at dette er en bra ting,
at de ofrer livet for landet sitt?
Hvorfor trykke dette bildet av tre amerikanske gutter,
døde på en fremmed strand?
Årsaken er at ord er aldri nok.
Øyet ser.
Sinnet vet.
Hjertet føler.
Men ordene eksisterer ikke for å få oss til å se, eller vite
eller føle hvordan det er, hva som faktisk skjer."
I utgaven av magasinet LIFE den 20. september 1943
hadde redaktørene publisert et bilde
tatt på en strand på Ny-Guinea i Sør-Stillehavet,
ti måneder tidligere.
Det var første bildet av døde amerikanske tjenestemenn
som amerikanske sivile hadde fått se
på de 21 månedene siden Pearl Harbor.
TRE AMERIKANERE
"Så sånn er det.
Dette er realiteten som ligger bak navnene
som endelige har fått hvile på monumenter på grøntområde
i travle amerikanske byer...
Kameraet viser ikke Amerika...
...og likevel er Amerika her på stranden.
Tre deler av et hundre og tretti millioner deler.
Tre fragmenter av det livet som vi kaller det amerikanske livet.
Tre enheter av frihet.
Så det er ikke bare disse guttene som har falt her...
...det er frihet som har falt.
Det er vår oppgave å reise den igjen."
Magasinet LIFE.
Krigen var alltid rundt oss.
Vi hadde en luftangrepsvakt, en kvartalsvakt på gata
som hadde hvit hatt og gassmaske.
Ingen av oss andre hadde det.
På andre siden av gata fra huset mitt på 46th Street,
var det en tom tomt, så vi bygget en seiershage der.
Og selvfølgelig gasset vi oss
på grønnsakene som kom raskest opp.
Nå kjente alle innbyggere i hver by i Amerika på krigen.
I raskt voksende Sacramento i California
og rolige Luverne i Minnesota, fant til og med barn seg
fanget i innsatsen for å vinne.
Waterbury i Connecticut og Mobile i Alabama
hadde blitt forvandlet til "krigsbyer" nesten over natten.
Og i Mobile
førte den forvandlingen til konfrontasjon og stygg vold.
I utlandet virket det som seier lå veldig langt frem.
Amerikanere hadde landet i Italia...
...og så ble de stoppet av terreng og vær
og en ubarmhjertig fiende.
Det var fremdeles ikke satt noen dato for invasjonen over kanalen,
og uten denne ville nazi-grepet om Vest-Europa
aldri kunne brytes.
I Pacific theater
var mer enn en million japanske tropper
på offensiven i sentral- og sør-Kina
mot de nasjonale styrkene Chiang Kai-shek
og noen ganger hans allierte Mao Zedong.
Amerikanerne kjempet på Bougainville
og forberedte angrep på Gilbertøyene.
Men Tokyo var nesten 650 mil unna.
Og japanerne virket klare til å forsvare
hver eneste øyrekke i mellom.
Over de kommende månedene ville Quentin Aanenson fra Luverne,
som så romantikken i flyvning
som sin vei ut av det vanskelige livet
bondefaren hans hadde levd, begynne å se
at det fantes en bitter virkelighet oppe på himmelen
som han aldri hadde drømt om.
Robert Kashiwagi, en japansk-amerikaner
fra Sacramento-dalen,
hvis familie hadde blitt internert av landet sitt
ganske enkelt på grunn av anene sine,
ville likevel demonstrere sin hengivenhet til det landet
mer enn andre amerikanere.
Familieminner om heltemot i en tidligere krig
hjalp å drive en Princeton-mann fra Connecticut
ved navn Ward Chamberlin å finne en måte å tjene på
på tross av handikapp som ville holdt ham trygt hjemme.
Og Babe Ciarlo, en fabrikkarbeider fra Waterbury
fikk se ting ingen burde se...
og sa ingenting om det i sine optimistiske brev hjem.
Overalt adskilte krigen amerikanere...
...og brakte dem sammen...
...og infiserte alt av det daglige livet med en ny intensitet.
Hver familie hadde noen i krigen,
og nesten hver husholdning
hadde noen som var skadet eller drept eller savnet.
Alle hadde noen dårlige nyheter de ikke ville snakke om.
Og det var ille å bringe temaet på bane blant fremmede.
Du sa: "Hvordan går det?"
Han sier: "Sønnen min ble drept i Anzio på torsdag."
Så forholdet til fremmede var annerledes fra det det er nå.
Folk ville sannsynligvis fortelle deg om ting var uholdbart.
EPISODE TRE ET DØDELIG KALL
KOM IGJEN! HVORFOR VENTE? US MARINEN
Jeg dro til rekrutteringskontoret
til marinen og meldte meg.
Jeg meldte meg som svar på den spesifikke forespørselen...
...etter menn til å bemanne kontorene.
Rekruttereren for marinen sa: "Hva kan du gjøre?"
Jeg sa: "Jeg kan jobbe på kontor.
Jeg kan skrive på maskin, ta stenografi, hvis det er nødvendig."
Jeg sa: "Og, ja, jeg har en doktorgrad i historie fra Harvard."
Og jeg lurte på hva han ville si.
Han sa: "Du har alt unntatt farge."
Og jeg sa: "Jeg trodde det var en nødssituasjon,
men det er det tydeligvis ikke, så du får ha en god dag."
Og jeg sverget den dagen på at de ikke skulle få meg,
fordi de ikke fortjente meg.
Hvis jeg var i stand til...
...fysisk, mentalt, på en eller annen måte,
i stand til og villig til å tjene landet mitt...
...og landet mitt avviste meg på grunn av farge,
så fortjente ikke landet meg.
Og jeg sverget da at de ikke skulle få meg.
John Hope Franklin holdt det løftet
og tjente aldri i de militære styrkene.
Han endte opp med å bli
én av landets mest anerkjente historikere.
Innen 1. januar hadde Kongressen bevilget mer enn to milliarder dollar
for nødinnlosjering i USAs hurtigvoksende krigsbyer.
Her er hvordan noe av det ble brukt i Mobile.
Dette er slummene vi har sett.
Slumklareringsprosjekter hadde vært det lokale, private initiativet
til noen få edle og kloke individer.
Men i Mobile hadde denne typen prosjekter
blitt én av pliktene til den gode regjeringen.
De leies kun ut til sertifiserte, svarte krigsarbeidere
og er utstyrt med auditorier, lekeplasser
og barnehager for å ta vare på barna
mens foreldrene deres arbeider på krigsfabrikken.
For å lette på den desperate overbefolkningen i Mobile,
bidro National Housing Agency med 14 000 enheter for hvite arbeidere...
HVITE MENN SVARTE MENN
...men færre enn 1 000 for svarte.
Det var 30 000 afroamerikanere i byen nå...
...og bare 55 sykehussenger som tok i mot dem.
Man hadde en hvit drikkefontene og en svart drikkefontene.
Og en svart havnet i trøbbel
om han gikk og drakk av den hvite fontenen.
Min venn ved Brookley Field fikk slått skallen i stykker
fordi han drakk ved den hvite fontenen.
Seksten år gamle John Gray fra 407 Royal Street
jobbet som snekkerassistent
ved Alabama Dry Dock før krigen begynte.
Det var helt utenkelig for en svart ansatt
å bli oppgradert til rekkene av faglærte arbeidere.
Lignende diskriminasjon fant man i forsvarsindustrien
gjennom hele Jim Crow i sør
og i andre deler av landet også.
Men svarte ledere hadde insistert på flere jobber til svarte arbeidere,
og president Roosevelt hadde etablert en kommisjon for rettferdig sysselsetting
for å kjempe mot diskriminasjon på forsvarsfabrikker.
Ting var i ferd med å endre seg
selv for afroamerikanske innbyggere i Mobile.
Mange svarte som hadde arbeidet i private hjem
som kokke og sjåfør og hushjelp
fikk jobber på Brookley Field.
Og det skapte litt spenninger.
En hvit person spurte en svart person:
"Vet du hvor jeg kan finne ei grei jente?
Jeg skal gi henne 25 dollar i uka og transportpenger."
Og den svarte kvinnen svarte: "Hvis du kan finne én, gir jeg henne 35 dollar."
Med endring kom trøbbel.
HVITE
I august 1943 tok en bussjåfør ved navn Grover Chandler
å skjøt og drepte Henry Williams, en svart soldat i uniform,
etter at han nektet å flytte seg bakerst i bussen.
Og de satte bussjåføren i fengsel,
men de skrøt av at han aldri var på ei celle.
De lot ham sove på ei feltseng som sheriffen pleide å bruke.
Og så slapp de ham til slutt ut.
Det døde hen, men faktisk ble ingenting gjort mot mannen.
Spenningen fortsatte å øke.
Tirsdag morgen, 25. mai 1943,
eksploderte det på skipsverftet Alabama Dry Dock
etter at ledelsen ga etter for et føderalt direktiv
og tillot 12 svarte arbeidere å bli sveisere.
Vi trente dem
til å bli brennere og sveisere og mekanikere.
Og de hvite avskydde det.
Kort etter at de nye sveiserne var ferdig med første skiftet,
angrep hvite ansatte
de første svarte de kunne finne, mens de ropte:
"Ingen nigger skal koble jern på dette verftet."
Jeg stod der oppe og så på.
Og jeg har aldri sett...
...folk så sinte og opprørte noen gang.
Og de hadde pinner, de var lange.
De slo dem ned.
Jeg så menn og kvinner som blødde, blod rant nedover ansiktene deres
og de hadde ikke sjanse til å komme seg unna
for menn og kvinner på alle sider slo dem med pinner.
Og en god del av de svarte
hoppet fra bryggene og prøvde å svømme over elva.
Kystvakten var der ute og plukket dem opp.
Opptøyene rystet hele samfunnet.
De fleste som arbeidet var redde for å dra tilbake,
fordi det var en gjeng som stod utenfor
og de hadde parkert bilene sine der.
Og i bilene sine hadde de brekkjern
and dekkjern og sånne type ting.
Mer enn 1 000 svarte arbeidere ba formelt om overflytninger
til andre forsvarsjobber.
Søknadene ble avslått.
Noen dro fra Mobile,
men de fleste var tvunget til å fortsette i jobben.
Vi måtte dra ut og hale dem tilbake
fordi vi trengte dem i jobben.
Og de kom tilbake fordi vi tryglet dem om å komme tilbake.
Og de ville ikke komme tilbake før de fikk beskyttelse.
Da de dro tilbake måtte man skille dem.
Normalt ville ferja ta med hvem som helst.
Men etter opptøyene hadde de en ferje for å ta svarte over
og en ferje for å ta hvite over.
Til slutt ble selve skipsverftet segregert.
Fire separate områder ble dannet hvor svarte stod fritt
til å ha alle stillinger, unntatt formann.
Svarte som jobbet på resten av skipsverftet
forble for det meste begrenset til typen ufaglærte oppgaver
som de alltid hadde utført.
Den afroamerikanske avisen The Pittsburgh Courier
fordømte kompromisset som en seier for "nazistenes raseteori
og enda et nederlag for prinsippet innbakt
i uavhengighetserklæringen."
De påfølgende månedene var det rasekonfrontasjoner
på industriområder over hele landet...
Springfield i Massachusetts og Port Arthur i Texas,
Hubbard i Ohio og Newark i New Jersey,
og i Detroit ble 34 mennesker drept
og mer enn 200 såret.
Til tross for volden
endret krigen virkelig livet til afroamerikanere.
Medlemskap i NAACP økte betraktelig.
CORE krevde integrasjon
på restauranter, teater, busslinjer.
Og Pittsburgh Courier aksjonerte for dobbel seier,
over frihetens fiender hjemme i tillegg til de i utlandet.
VI VIL HA HVITE BEBOERE I VÅRT HVITE SAMFUNN
Går jeg gjennom alle brevene som ble skrevet til meg i løpet av krigen...
...finner jeg at nesten hvert brev nevner...
"Vi fikk v-post fra Sid."
Han var det viktigste for hele familien.
Pappa prøvde alltid å forutse
hvor han trodde Sid ville bli sendt neste gang.
Da slaget ved Tarawa inntraff,
levde vi i frykt i fem dager.
Vi trodde Sid var med i slaget ved Tarawa.
Katharine Phillips bror Sid,
som hadde holdt ut i fire opprivende måneder på Guadalcanal,
var faktisk på Ny-Guinea i november 1943, ikke Tarawa,
og forberedte et angrep på Cape Gloucester,
på den vestlige tuppen av New Britain.
Det regnet hele tiden mens vi var på Cape Gloucester.
Alt råtnet.
Klær råtnet, skolissene råtnet.
Alle de sårede ble brakt i nærheten av vår posisjon
og det var da jeg bestemte at jeg ville
gjøre noe viktig med livet mitt.
Og den dagen bestemte jeg meg for å studere medisin.
Fordi her var alle disse sårede
og jeg kunne ikke hjelpe dem.
Cape Gloucester ville bli et røft og blodig jungelfelttog,
men Phillips var heldig og var ikke blant marinesoldatene
som ble beordret til å ta Tarawa.
De hardt tilkjempede seierne ved Midway og Guadalcanal
hadde avsluttet Japans ekspansjon i Stillehavet.
Amerikanerne var frie til å starte deres todelte offensiv.
Mens general Douglas MacArthurs styrker
beveget seg nordover fra Australia mot Filippinene,
begynte marinen, under admiral Chester W. Nimitz,
å avansere over den midtre delen av Stillehavet.
Tarawa var en del av Gilbert-lenken, en koralløy,
en ring av 38 små øyer rundt en blå lagune,
som markerte den mest østlige kanten av området
Japan hadde bygget for å verne om sitt nye rike.
Hovedøya var en tungt befestet øy med flystripe.
Den var bare litt større enn Central Park i New York,
men forsvart av 4 500 japanske marinesoldater,
skjult i en labyrint av skyttergraver og grøfter
og hundrevis av sammenhengende blokkhus
og bunkere i betong.
Tarawa skulle være testen
for en ny teori om amfibisk krigføring:
enhver øy, uansett hvor heftig forsvart,
kunne tas av et komplett frontangrep.
Den offisielle versjonen for folk der hjemme
var at alt gikk knirkefritt.
Invasjonsstyrken med krigsskip og transportskip damper
mot erobringen av Gilbertøyene,
og ombord i fartøy stappfulle med tropper,
holdes det gudstjeneste.
De troende er stridsdyktige menn
som vet at de er på vei inn i desperat fare,
der mange er skjebnebestemt til å miste livet.
Og nå offisiell video fra marinen
av bombingen av japser på Tarawa med enorme skuddsalver.
Men bombingen og skytingen resulterte i så mye røyk
og korallstøv at flåtens sikt
av landgangsfartøyet ble uklart.
Skytingen ble stanset i en halvtime for å rense luften,
nok av tid for japanerne til å gjøre seg klare for angrepet.
Landgangsfartøyet som skulle frakte marinesoldatene
fra 2. divisjon nær stranden,
hang seg opp på korallrev, en enkel målskive for fiendens geværer.
Menn ble tvunget til å vasse til skuldrene mange hundre meter under fiendtlig ild.
Den første bølgen led noen tap.
Den andre ble hardt rammet.
Den tredje ble nesten tilintetgjort.
Ved skumring hadde 5 000 marinesoldater kommet seg til strendene...
...men rundt 1 500 av dem hadde blitt drept eller såret.
Maurice Bell, en nabo av Sid Phillips fra Mobile,
hadde sett landingene med kikkerten
fra dekket på USS Indianapolis.
Jeg kunne se kampene som foregikk på øya,
som om det var på andre siden av gata.
Så ut som det var så nært.
Og soldater og marinesoldater falt over alt,
og man kunne se kroppene i vannet.
Og det er noe jeg håper aldri skjer igjen,
for det er de tingene som skjedde da jeg aldri glemmer.
"En million menn kan ikke ta Tarawa på hundre år,"
hadde den japanske kommandøren sagt før kampen.
Det tok ti tusen marinesoldater kun fire dager.
Men mer enn en tredjedel av dem hadde blitt drept eller såret.
Marinesjefen hadde sagt til pressen
at Tarawa hadde falt kun fordi
så mange unge amerikanere hadde vært villige til å dø.
Opprørte foreldre fordømte ham for ufølsomhet.
Til slutt endret Krigsdepartementet politikk
og produserte en film kalt Med marinesoldatene ved Tarawa
som inneholdt filmmateriale fra kamp mer brutalt
enn noe annet amerikanerne hadde sett.
Noen i Washington argumenterte for at utgivelsen ville skade moralen,
men president Roosevelt selv ga ordre om at den skulle vises.
Han ville gi amerikanere en klarere følelse
av hva mennene deres stod overfor.
Dette er mennene fra 2. marinedivisjon,
som går ombord for en total amfibisk operasjon etter mange...
Da vi så de første bildene fra Tarawa...
...var vi overveldet,
bare overveldet.
I tre dager før vi gikk inn, hadde over fire millioner pund
med eksplosiver blitt sluppet på øya.
Det var bare helt forferdelig.
De amerikanske guttene sine kropper som fløt i bølgene.
Feltprestens assistenter tar seg av de døde.
Vi bare satt rundt og gråt,
og jeg vet det var derfor de skjulte det
fra den amerikanske allmennheten så lenge.
Dette er døde marinesoldater.
Dette er prisen vi må betale for en krig vi ikke ønsket.
Vår avsky mot japanerne var veldig voldsom
siden de gjorde dette mot oss
og ville drepe guttene våre på den måten.
Og selvfølgelig var tanken "Drep japsene."
Jeg er flau over å si det, men det var sånn det var.
Vi måtte bare få en slutt på den krigen.
Fru Martina Ciarlo, en enke i Waterbury i Connecticut,
hadde to døtre og tre sønner.
Den eldste gutten og den yngste
var unntatt fra militærtjenesten og trygt hjemme,
men den midterste sønnen, Corado, kjent som "Babe",
var med de alliertes femte armé et sted i Italia.
Brevene han sendte hjem var de viktigste i livet til hans mor.
Hun ventet hver eneste morgen på verandaen
for at postmannen skulle komme med brev til henne.
Og han gikk av og til forbi, og da sa han:
"Ikke i dag, fru Ciarlo."
Så dagen etter ventet hun igjen på brevet
og endelig fikk hun brev, og hun ble kjempeglad.
Hun løp opp trappen og hun lot oss lese brevet,
siden mor ikke kunne lese engelsk.
Og vil ville lese brevet til henne
og hun var så glad for at hun hadde hørt fra ham.
"Mor, hvordan går det med deg?
Bra, håper jeg, og at du alltid er glad.
Jeg vet jeg ikke har skrevet til deg på lenge,
og jeg håper du forstår at militæret har holdt meg ganske opptatt.
Jeg har det bra, og er alltid glad
fordi jeg vet at du er OK.
Kjærlig hilsen, Babe."
Med tanke på at jeg var 18, så...
...følelsene er en ung person sine.
Jeg var sint da jeg forstod at regjeringen min følte...
...at jeg var illojal og én fiende...
...og jeg ønsket å demonstrere,
ikke bare til regjeringen, men til naboene mine,
at jeg var en god amerikaner.
Etter Pearl Harbor hadde Washington beordret
rundt 11 000 japanske utlendinger
og amerikanske statsborgere av japansk ætt
som bodde langs vestkysten
ut av hjemmene sine og inn i ti interneringsleirer.
Alle japansk-amerikanske menn i vernepliktig alder,
unntatt de som allerede var i militære styrker,
hadde blitt klassifisert som fiendtlige utlendinger,
og forbudt å tjene landet sitt.
Så, tidlig i 1943,
kunngjorde Washington en ny politikk.
Japansk-amerikanske menn ville nå få lov
til å danne en spesiell segregert tropp,
442. regimentets kampteam.
Når hæren ba om 1 500 frivillige fra Hawaii,
der japansk-amerikanere aldri hadde vært innestengt,
dukket det opp 10 000 på rekrutteringskontorene...
...inkludert en første-års medisinstudent
ved University of Hawaii, Daniel Inouye.
Og faren min tok seg fri.
Og vi kom oss inn på trikken.
Og han var veldig stille
helt til vi nærmet oss vårt stopp.
Han rensket halsen, og jeg visste at det kom noe.
Han er ingen lærd person,
men jeg vet han slet, og han sa:
"Dette landet har vært bra for oss.
Det har gitt meg to jobber.
Det har gitt deg og brødrene dine
og søsteren din utdannelse.
Vi skylder dette landet mye.
Ikke vanær dette landet.
Fremfor alt, ikke vanær familien.
Og hvis du må dø...
...dø ærefullt."
Jeg er 18 år gammel,
og her forteller han meg disse tunge ordene.
Og jeg har alltid tenkt for meg selv,
ville jeg vært i stand til å si det samme til min sønn?
Jeg tror ikke de visste det helt selv,
men jeg tror denne følelsen var innpodet i dem
gjennom alle foreldrene.
Det kalles yamato damashii,
og det er... å bevise deg selv...
...og at lojaliteten er mer enn
å bare si det eller snakke om det.
Det er å bevise det,
å gi alt,
selv om man dør i prosessen ved å gå i krig.
Og jeg tror det er så sterkt innpodet fra da vi var veldig unge
at jeg tror at det var én av tingene
som presset dem videre.
Rekrutterere til hæren begynte på arbeidet inne i interneringsleirene.
Robert Kashiwagi fra Sacramento
var forsatt sengeliggende etter en lungesykdom
da rekrutterere dukket opp i Amache-leiren i Colorado.
Da rekrutteringsteamet kom rundt,
kunngjorde de at dette ville være
en segregert enhet av kampinfanteri
planlagt for frontlinjeplikt.
Og jeg protesterte vilt.
Jeg kan godt melde meg frivillig, men det er urettferdig for meg...
...å kun melde seg til en infanterienhet
som er planlagt for frontlinjeplikt.
Men vi har bare et eneste valg...
...å melde seg til en segregert infanterienhet,
eller la være og kalle seg selv illojal.
Min følelse var at USA er vårt land,
og hvis vi fornekter USA,
var vi en mann uten et land.
Vi hadde ingen steder vi kunne dra.
Så jeg mer eller mindre meldte meg frivillig... fra sengen.
Japansk-amerikanere som allerede var i militærstyrker da krigen begynte
ble overført til 442. regimentets kampteam
og sendt for trening til Shelby-leiren i Mississippi...
...der guvernøren forsikret dem om at de ville bli behandlet som "hvite".
FARGEDE
Det var drikkefontener merket med "fargede"
og "hvite" og man måtte følge instruksjonene.
Kan jeg gå inn på den restauranten eller blir jeg ikke betjent? Den type ting.
Dette er de vanskelige spørsmålene som dukket opp.
Og så da jeg kom på bussen,
måtte alle de svarte gå bakerst i bussen...
FARGEDE
...og hvite satt fremme.
Det er forvirrende for meg,
fordi jeg visste ikke hvor jeg hørte hjemme
i en sånn type situasjon.
Så jeg bare... uten å tenke,
gikk jeg alltid mot den svarte seksjonen,
men de snudde meg rundt og plasserte meg i den hvite.
Tidlig i 1944 mottar 442. ordrene om å dra til utlandet.
Tim Tokuno fra Sacramento-dalen
fikk innvilget løyve til å dra og si farvel til foreldrene sine.
De ga oss en 15-dagers permisjon.
Så jeg dro tilbake for å besøke familien min i Topaz i Utah.
Idet jeg ankom området, stoppet MP-kapteinen meg
og sa: "Sersjant, har du noe alkohol i bagen?"
Jeg sa: "Ja, jeg har en liten flaske whisky til foreldrene mine."
Kapteinen ristet på hodet og sa: "Beklager, sersjant.
Ingen alkohol tillatt i leiren."
"Helvetes krig, ikke sant?" Det var det han sa.
"Helvetes krig, ikke sant?"
Jeg sa: "Jammen er det det, kaptein.
Hør, du har maskingevær på alle fire hjørnene,
ladet med skarpt,
og du har vakter som patruljerer området,
og her drar jeg inn i kamp med foreldrene mine bak piggtråd."
Jeg sa: "Ja, det er en helvetes krig."
KJØP AKSJER
Waterbury under krigen
var som... man kan nesten sammenligne det
med et Times Square i miniatyr.
Det var aldri stille...
...fordi det var så mange fabrikker,
og hver fabrikk hadde tre skift,
så de var i drift hele døgnet.
Vi hadde busser som kjørte opp og ned fra sentrum...
...til ulike gater over hele byen konstant.
I likhet med Mobile og utallige andre amerikanske byer,
blomstret Babe Ciarlos hjemby Waterbury i Connecticut.
All industri i fredstid var blitt forvandlet til forsvar
og arbeidet 24 timer i døgnet,
sju dager i uka,
365 dager i året.
Arbeidere kom til Waterbury fra overalt.
Mens jeg så etter jobb,
var det en minnerik morgen jeg gikk på bussen,
satte meg ned ved siden av noen...
...som snudde seg og sa: "God morgen".
Og jeg så på ham som for å si:
"Hvem er du som sier god morgen til meg?"
Jeg er jo fra Brooklyn i New York.
Men uansett så var treffet helt topp.
Vennligheten jeg fant i Waterbury
var noe jeg ikke var vant til.
Tjuetre år gamle Leo Goldberg fikk raskt en jobb som sagsliper
ved Scovill Manufacturing Company.
Scovill produserte så mange ulike militærartikler,
rapporterte Waterbury Republican,
"At ikke fantes en eneste amerikansk eller britisk soldat
som ikke var avhengig av selskapet
for en del av maten, klærne,
beskyttelse og utstyr som støttet ham gjennom kampen."
Mattatuck Manufacturing sluttet å lage nagler til møbeltrekk
til fordel for patronklips til M-1-gevær,
som de pumpet ut tre millioner av i uka.
Chase Brass and Copper lagde
mer enn 52 millioner bombekastergranater
og patroner
og mer enn én milliard små-kaliber kuler.
Å ha en jobb og ikke noe påheng
gir deg en frihet.
Man trenger ikke svare til noen.
"Hei mor, jeg blir ute til kl. 22",
eller "Du må være hjemme til 12", eller hva som helst.
Det var et utbrudd av frihet.
Bland det med vennligheten. Jeg ble kjent med folk.
Jeg prøvde å ri for første gang.
Visste knapt hvordan hester så ut.
Og... det var bare topp.
Waterbury sendte også gruppe etter gruppe av rekrutter til krigen.
Tolv tusen av dem.
MINNEPLATE
Borgermesteren så dem alle avgårde på jernbanestasjonen.
Hver mann mottok en bønnebok og en kartong med sigaretter,
gitt av Shriners.
I mellomtiden gjorde unge Waterbury-kvinner sitt beste
for å holde kontakten med mennene i utlandet.
Vi skrev brev til alle guttene vi kjente.
Og de var glad i å få brevene
fordi de sa at ved opprop
ville de at navnet deres skulle ropes igjen og igjen
fordi de sa det var så vidunderlig.
De elsket disse brevene fordi vi fortalte dem
hvor vi var kvelden før.
Vi dro for pølse eller noe.
Det var ikke noe stort,
eller vi dro til USO-dansen og så den og den der.
Og ved juletider fikk de bokser.
Hele kjøkkenbordet,
mor pleide å hjelpe, alle hjalp.
Og vi sendte bokser til alle sammen.
Den 31. desember 1943 spurte noen av Anne DeVicos venner
henne om å dra med dem inn til Manhattan.
De ønsket å møte det nye året på Times Square.
Vi måtte krangle med moren min
fordi mor sa: "Bare slemme jenter drar til New York".
Til slutt gråt vi og all slags, og mor sa:
"OK, dere kan dra siden dere er åtte stykker.
Hvordan åtte stykker gjøre noe galt?"
Vi var på Times Square Hotel
og vi sa: "La oss finne en kafeteria",
og plutselig dukket det opp en stor, høy, kjekk drømmemann...
Han sa: "Hei, vi ser etter en kafeteria.
Kan dere ikke gå sammen med oss?" Og jeg sa: "Greit."
Så, det var min fremtidige mann, Bob.
Og mens han går med meg, sier han:
"Her, ballen kommer snart ned."
Og han snudde seg og kysset meg
og han sa: "Jeg skal gifte meg med deg."
Og jeg sa: "Ja, sikkert."
Jeg måtte si han var vennen til venninnen min sin kjæreste
fordi hvis mor trodde jeg hadde plukket opp noen
i New York City,
ville jeg aldri fått gå utenfor huset engang.
Da jeg kom hjem, tenkte jeg: "Hvordan kan det ha seg
at jeg fra en liten by, Waterbury i Connecticut...
Og hvordan kunne jeg møte noen fra Valparaiso i Indiana,
i New York City, og hvordan kunne vi bli forelsket?"
Faktisk sa han at han forelsket seg i meg den aller første dagen.
Det var som skjebnen bare sa: "Du skal møte noen",
og hvem trodde det ville bli sånn?
Kom igjen!
"1. januar 1944.
Kjære Vic og babyene...
Jeg har det bra
og jeg håper å høre det samme fra dere alltid.
Jeg skrev ikke tidligere fordi jeg har hatt det veldig travelt
og det var ingen post der jeg var.
Vi hadde kalkunmiddag på nyttår
og den var veldig god.
Ikke bekymre dere for meg.
Kjærlig hilsen, Babe."
ALLIERTES 5. ARMÉ GÅR FREMOVER PÅ ITALIENSK FRONT
General Eisenhower,
som skal være kommandør for de alliertes invasjonsstyrker,
inspiserer den italienske fronten med general Clark, kommandør for 5. armé.
I fjellene i det sentrale Italia
observerer han artilleriild som sprenger i retning av Cassino.
Idet 1944 begynte, fortsatte de allierte
å sakte kjempe sin vei nordover i Italia,
og skyver tyskerne ut av én forsvarsposisjon etter en annen.
Sammen med dem var Ward Chamberlin fra Norwalk i Connecticut.
Faren min var i 1. verdenskrig.
Han var ved Belleau Wood, og han ble såret to ganger.
Fikk Distinguished Service Cross, nest høyeste medaljen man kan få.
Etter at han døde gikk jeg forbi St. Patricks-katedralen...
...og jeg så Fader Duffy der ute,
den kjente feltpresten fra 1. verdenskrig.
Men jeg hadde møtt ham med far noen ganger.
Så jeg gikk opp til ham på trappene av katedralen.
Jeg sa: "Fader Duffy, jeg heter Ward Chamberlin."
Han sa: "For et vidunderlig navn."
Han sa: "Faren din er én av de modigste menn jeg har kjent."
Det knuser hjertet ditt, det.
Chamberlin hadde vært kaptein på Princetons fotballag
da krigen brøt ut, og han var ivrig etter å gjøre sin del.
Men det var et problem.
Jeg kunne ikke være i hæren eller i luftforsvaret,
siden jeg mistet det høyre øye, på grunn av hjernehinnebetennelse
da jeg var rundt ti.
Så jeg var avvist med tanke på militærtjeneste.
Så hørte jeg om en organisasjon som heter American Field Service,
som på det tidspunktet var med britene i den nordafrikanske ørkenen.
American Field Service var en hjelpeorganisasjon
som var blitt dannet under 1. verdenskrig...
...og Chamberlin meldte seg som frivillig ambulansesjåfør.
Han hadde opprinnelig seilt ut til Nord-Afrika,
og der var han innlagt på sykehus i seks uker
med en mild form for polio.
Og etter at jeg ha gjort det i seks uker, var jeg i ganske god form
og jeg fikk ordre om å rapportere til hovedkvarteret i Kairo,
og jeg leste dem og der stod det:
"Du skal ha kontortjeneste i et år."
Så jeg rev dem i stykker og ga dem aldri til noen, så...
Og ti dager senere var jeg i Italia.
Akkurat der jeg ville være.
Var ikke så sikker da jeg kom dit.
Tidlig i januar 1944
fikk Chamberlin sin første smak av krig.
Vi var sikkert i en fremre posisjon,
én km fra den faktiske frontlinjen, om man kan kalle det for det.
Og den første fyren som de kom inn med
som var så skutt i filler...
...vi fikk ham inn i ambulansen på en båre...
...og jeg... tror ikke jeg har sagt dette til noen,
men gikk rundt ambulansen
og bare slapp alt ut.
Jeg bare... så ille som jeg kunne være i 30 sekunder.
Og det bare... jeg har aldri sett en kropp kuttet opp
så ille som den fyren var.
De allierte kom opp mot nytt og enda mer formidabelt tysk forsvar,
Gustav-linjen.
Det kombinerte tre elver,
Sangro, Garigliano og Rapido,
og en fjellkjede
dekorert med miner, bunkerser
og vernede geværplasseringer.
Selve nøkkelen var det 522 meter høye Monte Cassino.
Hengende over landsbyen som ga høyden sitt navn
stod det viktigste klosteret i Europa,
en benediktinsk klosterkirke
som var opprinnelig fra 500-tallet.
Bak det lå den brede Liri-dalen
og veien til Roma.
Nå og da forsøkte allierte styrker å kjempe seg vei rundt kantene
og ble blankt stoppet.
Statsminister Winston Churchill
foreslo en dristig løsning mot blindveien,
en overraskelseslanding bak de tyske linjene ved Anzio,
56 km sør for Roma.
Det var en risikabel idé som ville ta tid å planlegge og gjennomføre.
Imens ville de allierte, inkludert amerikanske, britiske,
kanadiske, new-zealandske, franske, nordafrikanske, indiske
og frie polske tropper,
sette i gang en rekke komplette angrep på Cassino,
som tok sikte på å bryte gjennom.
Det var en grusom kamp fordi...
...vi kastet inn divisjoner,
ny taktikk...
Man kunne ikke komme gjennom.
Og vi mistet fryktelig mange.
De karene jeg beundret mest
var de som virkelig var dødsredde
og gjorde det de måtte.
Noen av oss var for dumme til å være så redd,
eller man hadde en beskyttende rustning, psykologisk, som man tok på.
Men fyrene jeg beundret var de fyrene som virkelig var redde
og gikk på og gjorde det de måtte,
uansett om de var soldater eller ambulansesjåfører eller samme hva.
Tidlig på morgenen den 21. januar
så Chamberlin på at 36. Texas-divisjonen
prøvde å krysse den kjappe Rapido i midten av linjen.
"Vi lykkes kanskje,"
hadde kommandøren skrevet i dagboken,
"men jeg ser ikke hvordan."
Han fikk rett.
Det var ingen beskyttelse.
Mennene snublet inn i minefelt,
en strøm av skudd fra maskingevær og bombekastere.
Alle som klarte å komme seg over Rapido
ble drept, såret eller fanget.
Noen av de som prøvde å svømme tilbake i sikkerhet, druknet.
Hvordan noen kunne sendt folk gjennom det kan jeg ikke forestille meg.
De ble skutt i filler. Jeg så dem komme ut av linjen.
De gikk... da jeg først kom opp,
kom de ut av linjen,
de gikk nedover på siden av veien bare med øynene igjen,
bare... trasket avgårde én fot foran den andre.
De så ut som de hadde vært gjennom det verste,
og det hadde de.
Tyskere satt bare på andre siden av elva og jaget dem unna.
NY ALLIERT ARMÉ LANDER I ITALIA SØR FOR ROMA
Ved å overrumple nazistene fullstendig,
hev de allierte flåten sin oppover Nettuno og Anzio,
kun kort avstand fra de tyske linjene 48 km sør for Roma.
Ved daggry står landingsskip og lektere utenfor kysten.
Små båter starter å sige innover.
Den første landingen møter ingen opposisjon.
Samme dagen Ward Chamberlin så
mennene fra 36. divisjon vakle tilbake
fra den avbrutte kryssingen av Rapido,
gikk 36 000 allierte tropper i land ved Anzio.
Babe Ciarlo fra Waterbury var med dem,
som del av 3. infanteridivisjon.
De allierte hadde tatt fienden fullstendig på senga.
Men de alliertes kommandør,
general John P. Lucas, var en forsiktig mann.
Hans ordre var å flytte 30 km innover...
...erobre Albanerfjellene overfor Roma,
og stenge jernbanelinjen og to veier
som forsynte fienden.
Lucas ville være sikker på at han hadde nok menn
og nok skyts til å lykkes.
Han brukte ni dager på å befeste posisjonen sin,
mer enn nok tid for tyskerne å bygge opp forsvaret sitt.
Innen de allierte begynte å bevege seg fremover
holdt størstedelen av åtte fiendedivisjoner, 100 000 menn,
seg i høyden langs de alliertes område,
klare til angrep.
Babe Ciarlos divisjon prøvde å kjempe seg vei
gjennom de tyske linjene nær byen Cisterna,
kun for å bli kastet tilbake mot stranden.
Ute av stand til å avansere, gravde amerikanere og briter seg inn
så godt de kunne på Anzio-sletten...
Tjuefire km lang, seksten km dyp
og helt åpen for fiendens ild.
Ta dekning!
De forble fanget der i fire elendige måneder.
Den hemmelige landingen som var ment å lamme fienden var blitt stoppet,
akkurat som angrepet på Gustav-linjen som var ment å hjelpe
også var blitt stoppet.
Som Churchill sa om Anzio-greia:
"Jeg trodde jeg satte i land en villkatt.
Det viste seg å være en oppblåst hval,"
fordi vi bare satt der.
Samtidig var de allierte styrkene tilbake ved Monte Cassino
ikke noe særlig bedre.
I februar ble new-zealandske og indiske tropper
beordret til å ta Cassino.
De mislyktes.
Kommandøren deres insisterte på at tyskerne brukte klosteret
som observasjonspost for å dirigere ild på klyngene av menn nedenfor.
Bølger av amerikanske krigsfly slapp 586 tonn med bomber,
og klosteret var bare ruiner.
Mennene nedenfor stod og jublet.
Noen gråt av glede.
Men tysk motstand ble faktisk styrket.
Siden de hadde lovet kirken ikke å forstyrre helligdommen,
hadde nazistene faktisk aldri brukt klosteret
som observasjonspost.
Men ruinene ble raskt gjort om til en ny borg
fra hvor de dirigerte ilden for ta knekken på mennene
som igjen ble sendt mot dem.
I mars angrep inderne og new-zealenderne én gang til.
Kampen gikk frem og tilbake
i to dager og to netter
før de allierte falt tilbake til der de startet.
Fire tusen menn gikk tapt.
Tyskerne holdt stand.
I gjørme og snø og bitende kulde
fortsatte drepingen.
Man fikk inn en fyr og han så OK ut,
men etter litt er det medisinsk personell
som sier: "Denne fyren har ingen sjanse."
Og jeg sa: "Skal jeg stoppe?"
Han sa: "Ja, bare stopp et øyeblikk."
Så jeg gikk tilbake og holdt hånden hans...
...han bare så opp
og ga et slags tegn på anerkjennelse,
og så var han borte.
Det gikk kjapt.
Det er vanskelig å beskrive hvordan det var...
Man kan huske øyeblikkene, men...
...men...
...det...
...å se en fyr forlate denne verden, det er ikke gøy.
Luverne i Minnesota.
Rock County Star-Herald.
"De fire dystre overskriftene i avisen virker
så tragisk kalde og bare.
Stabssersjant Richard E. Mueller er meldt savnet
i tillegg til sju andre etter krasjet av et medium bombefly
i Atlanterhavet nær Columbia i South Carolina på lørdag.
Man tror alle er døde.
Fire dystre linjer i avisskrift
som forteller så mye, og samtidig så lite.
For oss og tusenvis av andre venner,
trengs verken den vanlige informasjonen eller et bilde
for å hjelpe oss å huske Red fra A&P,
fordi det er sånn han vil bli husket her,
ikke som stabssersjant Richard E. Mueller."
"Med hår så levende som en gulrot i juni
og et smil som hadde kraften til et togs frontlykt,
gikk denne gutten aldri nedover gaten
eller rundt radene i butikken.
Han nesten danset eller løp
og man visste at her er en fyr
som vil komme seg rundt."
Al McIntosh.
Hva er det vi alle kan gjøre fra hjemmefronten
for å hjelpe mennene som kommer hjem og de som er igjen?
Gjør ditt hjem til et arsenal for seier
ved å kjempe mot søppel hver dag fra nå til krigen er over.
BEKJEMP SØPPEL!
Én: Ikke sløs med noe.
To: Kjøp kun det som er nødvendig.
Tre: Gi videre det du ikke trenger.
Fire: Del av det du har.
SPAR SKRAPET FOR Å TA JAPSENE
SPAR PÅ TING FOR Å GJØRE OSS TØFFE
SKRAP FOR SEIER
Alle de gamle jernsengene ble dratt ut av garasjene
og de ble levert til metallinnsamling.
Speiderne gjorde en stor del av dette.
Byen tok opp de gamle trikkeskinnene
som gikk nedover Government og Dauphin Street...
...og de ble lagt til i skraphaugen.
Men alle deltok i 2. verdenskrig...
...helt ned til det minste barnet.
TIL LEIE
Sivilforsvarkontoret anmodet alle amerikanske familier
om å bli "en kjempende enhet på hjemmefronten,"
Alle ble bedt om å samle skrapmetall
som kunne brukes til å lage utstyr.
Bare på ett år
hadde Mobiles innbyggere samlet 10 millioner kg.
Barn var de mest ivrige samlerne.
Mottoet var "vask og skvis".
Man vasker ut av boksen og så...
tar man toppen av.
Så tar man bunnen av.
Så setter du toppen og bunnen sammen på midten,
og så skviser du den, og trør på den.
Og så legger du disse i en boks og så...
Vet ikke om det var hver uke eller annenhver,
ville noen komme og plukke med seg...
Man satte dem ut på fortauet omtrent som gjenvinning nå.
Og så kom de og hentet alle disse hermetikkboksene.
I Sacramento ble det satt opp 22 store "seiersdunker"
på gatehjørnene i byen i lang tid,
selv om noen syntes de var stygge.
Luverne i Minnesota var blitt grunnlagt av borgerkrigveteraner,
men nå tilbydde bystyret
å smelte ned kanonkulene som dannet deler av monumentet
over de døde for å lage ammunisjon til den nye konflikten.
Og i Waterbury i Connecticut
ble det samlet inn 127 000 kg med tinn,
sammen med 29 000 kg gummi,
102 000 kg med filler...
...og 169 000 kg med fett.
Hvis man var heldig nok til å få tak i et halvt kg bacon,
og det fettet man fikk der
skulle man helle over i en hermetikkboks
og så ta det med ned til skrapfyren.
Jeg klarte virkelig ikke å forstå
hvordan de skulle lage ammunisjon av baconfett?
Alt dette visste vi lagde ammunisjon,
men vi visste ikke hvordan.
Men alt for å hjelpe guttene våre.
UT AV STEKEPANNA INN I SKUDDLINJA
Fett lager glyserin og glyserin lager eksplosiver.
Hver år blir omtrent én milliard kg
fett fra kjøkkenet kastet...
...nok glyserin til ti milliarder raske bombekastergranater...
...et belte 240 000 km langt,
seks ganger rundt jorden.
En stekepanne med baconfett er en liten ammunisjonsfabrikk.
DR. PEPPER BRA FOR LIVET
EN MATBIT
Ved Fort Bragg i North Carolina
i verdens største treningsleir
fikk 800 fargede nybegynnere grunnleggende fysisk trening
for begivenhetsrike dager.
For ti uker siden var de gruvearbeidere, stålarbeidere,
mekanikere, profesjonelle boksere:
faktisk det meste fra høyskolelærere
til Pullman-bud.
Et par uker til med denne intense drillingen
og de vil bli artillerierstatninger for den kjente 16. bataljon:
En tett kampstyrke av kanonskyttere, radio- og signalmenn,
en afroamerikansk gruppe sammensatt fra hele nasjonen:
en veltrent enhet klar og ivrig til å bli med i kamp
for overlevelse av det store demokratiet som ga dem liv.
Greit, menn.
På vegne av den amerikanske hæren...
...og mottakssenteret her i leiren,
ønsker vi dere velkommen hit
og inn i den amerikanske hæren.
Vi er glade for å se alle de glade, smilende ansiktene.
Dere vil bli forvandlet fra en sivil til en komplett soldat.
Da jeg gikk inn, hadde de en blokk.
Og "øyne: Neger,
Hår: Neger,
Farge: Neger,
Hud: Neger,
Rase: Neger."
Alt var "Neger" unntatt høyde og vekt.
På tross av afroamerikaneres tapperhet i alle tidligere amerikanske kriger,
på tross av argument som ble gjort av NAACP og andre
om at "en Jim Crow-armé kan ikke kjempe for en fri verden",
forble USAs militære styrker
strengt segregert.
Svarte vernepliktige fra nord
som ble sendt til treningsleirer i sør,
møtte på Jim Crow-lover for første gang.
Noen, som utfordret disse lovene, betalte med livet.
Noen menn nektet å tjene i et segregert militære
og ble satt i fengsel for det.
Hjemme og i utlandet var det hyppige
og noen ganger blodige konfrontasjoner
mellom svarte tjenestemenn og hvite sivile,
svarte og hvite tropper,
over kvinner og lokale skikker,
og lik tilgang til militære fasiliteter.
Voksende innvending fra afroamerikanere
tvang militæret til å gjøre noen endringer.
En treningsleir for luftforsvaret
ble bygget ved Tuskegee-instituttet i Alabama.
Ett skip,
USS Mason var bemannet helt og holdent av svarte...
...med unntak av kommandøren.
Den 761. tankbataljon ville til slutt kjempe i Europa,
sendt til fronten av George Patton med denne formaningen:
"Det bryr meg ikke hvilken farge du er,
så lenge du drar opp dit og dreper de Kraut-jævlene."
Marinen hadde nektet å ta i mot svarte i det hele tatt,
men etter 1942, mens tapene i Stillehavet ble flere og flere
og presset fra sivilrettighetsgrupper økte,
fikk endelig John Gray og andre lov
til å melde seg og tjene...
...i segregerte enheter.
De hadde ikke tenkt å ha svarte som kampenheter.
De hadde tenkt til å ha dem,
om i det hele tatt, som støtteenheter.
Ser ut til at man skal sette pris på
at man ikke er i fronten.
Men de ville ikke at man skulle få den æren.
John Gray ble sendt til Lejeune-leiren i North Carolina,
der han ble en del av den 51. forsvarsbataljon...
...én av bare to svarte enheter
som fikk kamptrening i marinen.
Kommandøren var oberstløytnant Floyd Stephenson,
en veteran fra angrepet på Pearl Harbor,
som vant sine menns lojalitet ved å erklære:
"Det fins ikke noe som svarte tropper ikke kan læres."
Han var langt fra de offiserene John Gray var vant til.
Og det var annerledes fra major Larsen,
som sa han hadde vært ute i jungelen
og han hadde kjempet der og gjort det,
og kommet tilbake til kvinnelige marinesoldater
og hunder i marinen og så "dere".
Vi likte ikke at folk sa "dere".
Så i stedet for å referere til tropper som "tropper",
ville de alltid referere til svarte tropper som "dere".
Og vi mislikte det.
John Gray og hans enhet ble til slutt sendt til Sør-Stillehavet.
De hadde blitt trent som skyteeksperter
med 90 og 150 mm gevær,
og de var så dyktige, husker Gray,
"vi kunne skutt brodden av en bie".
Men den hvite kommandøren så dem ikke klare til å sendes i kamp.
Mennene begynte å kalle seg Den tapte bataljon"
fordi de hadde så lite å gjøre,
og hvite marinesoldater mislikte deres tilstedeværelse...
...spesielt når det gjaldt samoanske kvinner.
Og når de fikk en mulighet til å danse eller noe...
...og de jentene var blitt fortalt at vi hadde hale.
Så når ei jente danset med deg,
ville hun strekke seg for å se om du hadde en hale.
Men de jentene var så glade for å bli behandlet bra.
Så de utvidet til
"atskilt, men like", sånn omtrent, i de væpnede styrkene.
Jeg ville fly jagerfly.
Og med flaks i trekningen ble jeg sendt til Harding Field...
...ved Baton Rouge i Louisiana.
Det var der de hadde P-47 Thunderbolt.
Og det var det flyet jeg ønsket å fly.
Krigen ga Quentin Aanenson fra Luverne i Minnesota
en mulighet til å realisere guttedrømmen om å fly.
Fargeblindhet hadde holdt ham utenfor luftforsvaret
til han tok testen nok ganger til å lære den utenat.
Tidlig i 1944 var han én av hundre tusener av menn
som ble trent for å ta del i
den kommende invasjonen av Frankrike.
P-47 Thunderbolt var et kraftig fly.
Vi kunne bære to 220-kilos bomber under vingene,
eller vi kunne bære to 450-kilos bomber under vingene.
Vi hadde med oss opptil ti raketter.
Vi hadde åtte .50-kaliber maskingevær plassert i vingene
som hadde en skuddhastighet på 600 runder i minuttet per gevær.
Så på et øyeblikk kunne vi kaste hundre kuler på et mål
og bare ødelegge det som var foran oss.
Jagerflytrening i Baton Rouge var spennende, men farlig.
Fem medlemmer av Aanensons gruppe på 40 læregutter
døde før de fikk sjansen til å dra til utlandet.
Og jeg hadde bare vært der i ti dager eller to uker
da jeg møtte Jackie.
Jeg gikk på en dans som ble arrangert
like ved en jenteklubb hun tilhørte.
Og denne absolutt nydelige jenta kom bort.
Og akkurat den kvelden...
...hadde jeg en "darling valentine"-kjole,
med røde og hvite striper og sånn.
Det var en sang som het "Paper Doll"
som var så populær på den tiden.
Og da jeg tok henne med for å danse med henne, sa jeg...
"Hallo, papirdukke."
Vi fikk dansen vår...
...og vi danset i bortimot fem minutter,
musikken stanset for å la bandet hvile,
og jeg dro hjem.
Og da jeg kom hjem den kvelden, sov søsteren min allerede i sengen.
Vi sov sammen.
Og jeg vekket henne og sa: "Nelwin,
i kveld møtte jeg mannen jeg skal gifte meg med."
Vi hadde bare 90 dager
fra da jeg møtte henne
til da jeg ble sendt til utlandet.
Vi gikk på fester,
og vi så hverandre nesten hver kveld.
Og visste etter veldig kort tid
at dette var noe seriøst og alt ble...
...det er som man spoler raskt fremover.
Man lever livet og innser at
man ikke har så mye tid.
Før han dro til England
satte Aanenson noen grunnregler for Jackie.
Så jeg sa: "Jeg vil inngå en avtale med deg.
Jeg vil komme tilbake og overleve denne krigen...
...hvis du lover at mens jeg er vekke
vil du ikke gå ut med noen gutter
mer enn tre ganger."
Jeg aner ikke hvordan i verden han kom på det.
Jeg forstod det ikke.
Men regelen var
at jeg ikke kunne ha mer enn tre stevnemøter med noen.
Og han forklarte at jeg ikke ville bli...
...for kjent med dem på tre stevnemøter,
og hvis det ikke ble flere, ville det ikke utvikle seg.
Og det virket virkelig.
Fra geværer skjult i Albanerfjellene...
...fortsatte tyskerne å dumpe kuler på de allierte troppene
som satt fast ved Anzio.
I mer enn åtte uker,
siden slutten av januar 1944,
hadde de vært fastlåst der.
Med de amerikanske styrkene
var menig Bill Mauldin, en tegneserietegner for Stars and Stripes.
Det var ikke noe bak.
Det var ingen steder på hele elvebredden at fiendens kuler ikke kunne finne deg.
Sårede menn fikk hauger med eikeblad på medaljene
da kuler gjennomhullet dem mens de lå på sykehussenger.
Sykepleiere døde.
Fly krasjlandet på den eneste flystripen.
Man kunne ikke reise seg i sumpen uten å bli skutt ned.
Og man kunne ikke sove om man satte seg ned.
Guttene oppholdt seg i de sumpene i dagevis og ukevis.
Soldater levde under bakken.
Noen omgjorde tomme håndgranater fylt med bensin
om til lamper, med skolisser som veker.
Mennene laget navn til plageåndene sine.
Det største tyske våpenet var "Anzio Annie".
Flyet som regnet hundrevis av små sommerfuglbomber
på dem hver kveld var "popkornmannen".
"Å være ved Anzio
var som å være i en komisk opera," husket én soldat.
"Man døde leende."
En soldat ble truffet nær frontlinjen,
og de tok ham med til operasjonsbordet,
og mens de opererte beinet hans, fikk han en ny del av
granatsplinter i armen.
Ingen av dem var dødbringende,
men å bli truffet to ganger på én dag,
det var tøffe tak der oppe.
De var helt blottlagt for de tyske styrkene.
Etter én massiv skyting
falt en messesersjant ned på kne og begynte å be høylytt.
Se opp!
"Gud, hjelp oss," sa han.
"Du må komme. Ikke send Jesus.
Dette er ikke noe sted for barn."
Bortimot 7 000 alliert personell ble drept i løpet av Anzio-kampene.
Enda trettiseks tusen var såret eller savnet,
og 44 000 til
ble klassifisert som "offer utenfor kamp",
offer for frostskade og skyttergravsfot,
granatsjokk og galskap.
"Akse-Sally", nazistenes radiopropagandist,
begynte å kalle Anzio "den største selvforsynte
krigsfangeleiren i verden".
Og tyske fly forsøplet stranden med flygeblader
som oppfordret allierte soldater om å overgi seg.
"Stranden", stod det, "er blitt til dødens bredde."
På frontlinjen med 3. infanteridivisjon
så Babe Ciarlo alt sammen, tok del i noe av det,
men sa aldri et ord om det i brevene han sendte hjem.
27. mars 1944.
"Jeg skal snart få meg mat.
Vi har nydelig vær her,
og jeg håper det er likt hos dere,
sånn at dere kan ta babyene ut på kvelden."
Han nevnte aldri et ord
om hva han gjorde, hvor han var.
Man kunne ikke si mye om hvor man var uansett,
men det var alltid det positive.
"Jeg kan bare skrive noen få linjer akkurat nå siden jeg...
...jeg skal spise litt, og jeg har ikke tid."
Dette er midt i kampen. Han skal i matkø.
Det fins ikke noen matkø når...
Men man forstår det ikke da, før flere år senere,
man blir litt smartere og man tenker, jøss,
"hvordan kunne han stå i matkø når man er
midt i kamp eller i en skyttergrav eller noe?"
Men han hadde alltid en positiv innstilling.
14. april 1944.
"Jeg er ved god helse,
og jeg håper å høre det samme fra dere alltid."
"Ting her går rolig for seg
og det eneste jeg gjør er å spise og sove.
Om jeg fortsetter sånn, vil jeg snart ligne på en tønne."
"Ta vare på dere selv og la komfyren koke,
for jeg vil spise mye når jeg kommer hjem."
Ved slutten av april
var de alliertes kommando fast bestemt på å bryte ut av situasjonen
og fortsette mot Roma.
Babes divisjon hadde endelig blitt beordret tilbake for å hvile
og for å bli klar til den store kampen foran dem.
30. april 1944.
"Kjære mor og familie...
I kveld bader jeg kanskje i Tyrrenhavet.
Saltvannet vil gjøre meg godt.
I går kveld fikk jeg rundt ti brev.
Jeg er glad for å høre at huset var fylt med blomster på morsdagen
og at alle hadde funnet gave til mor.
Ikke tenk på pengesituasjonen min,
for det er ikke noe å bruke dem på her i Anzio.
Vel, jeg har fått middag og gjett hva jeg spiste...
...svinekoteletter, omtrent et dusin.
Jeg holder på å bli en hund etter mat.
Kjærlig hilsen, Babe."
JOHN WAYNE SUSAN HAYWARD "DE KJEMPENDE BATALJONENE"
PATRULJEHANDLING VED ANZIO -ED HERLIHY-
De allierte er stoppet ved Anzio,
men det skjer ofte patruljesammenstøt.
Her er en tysk utpost.
Man ser sannsynligvis på reportasjefilm
eller man leser i avisen om ulike kamper.
Men plasserer aldri Babe i den posisjonen,
fordi han alltid forteller
hvor bra alt er, ingenting er et problem.
Faktisk, på et tidspunkt, fikk mor tanten vår
til å skrive et brev på italiensk
som hun sendte til Babe.
"Når du kommer til Roma, til Italia,
har vi slektninger der.
Når du kommer dit,
vis dem disse brevene og de vil ta godt vare på deg,
og alt sånt."
Og da tenker man, ja, han skal til Italia.
Han skal til Roma og han skal besøke slektningene sine.
Kan du skjønne det?
Det er så uvirkelig.
9. mai 1944.
"Jeg er så glad for at dere drar til stranden med babyene,
og jeg håper mor drar med dere,
fordi det vil være bra for alle.
Jeg får ikke vært med dere i år,
men jeg garanterer at jeg er der neste sommer.
Det er en avtale.
Jeg har det bra.
Det skjer ingenting her.
Jeg antar det er som Waterbury, dødt.
Kjærlig hilsen, Babe."
Innen midten av mai
hadde amerikansk artilleri klart å blinke ut tyske gevær
og ting ved Anzio hadde roet seg ned en hel del.
Kuleregnet som tidligere hadde falt dag og natt
var blitt redusert til sporadisk, alarmerende skyting.
På et område stanset tyske skyttere å skyte hver kveld,
mens soldater spilte baseball.
I en seremoni på stranden
ble 37 medlemmer av Babes divisjon som var født i utlandet tatt i ed
som amerikanske borgere.
Tre hundre menn fra troppen hans deltok i et bryllup
mellom en overløytnant og en militærsykepleier.
Bruden skar kaken med en dolk.
"Jeg har funnet ut hva jeg vil gjøre etter krigen når jeg kommer hjem.
Jeg vil drive dank en stund, og så vil jeg begynne å jobbe,
og neste vår vil jeg få tak i en bil.
Ikke ille, eller hva?
19. mai.
Jeg er ved god helse,
og jeg håper å høre det samme fra alle dere alltid.
I dag har vi litt regn, men det er ikke ille i det hele tatt,
fordi det kjølte oss ned.
Vi hadde øl igjen i dag,
og jeg ga min del til gutta.
Mor, hvordan går det med deg?
Bra, håper jeg, og at du alltid er glad.
Jeg har det bra,
og er alltid glad, siden jeg vet at du har det bra.
Kjærlig hilsen, Babe."
Krigens tyngste allierte kryssild
kommer før et tidlig angrep i det endelig slaget ved Cassino.
Den 11. mai hadde allerede allierte tropper startet
enda et angrep ved Monte Cassino.
Franske styrker fra Nord-Afrika kjempet seg vei bak Cassino
og begynte å blokkere tyske forsyninger.
Polske tropper, ivrige etter å hevne nazistenes invasjon i landet sitt
tok endelig det ruinerte klosteret og posisjonene rundt det.
Gustav-linjen var brutt.
Tyskerne begynte å trekke tilbake.
Monte Cassino var i de alliertes hender.
Imens, ved Anzio,
beordret general Mark Clark styrkene sine der
om å starte et eget angrep den 23. mai.
Han var fast bestemt på å bryte ut av stranden
og slutte seg til allierte styrker
som kom fra Cassino for å fange fienden
som nå trakk seg nordover.
Babes regiment hjalp med å vise vei,
og tok til slutt den sterkt forsvarte byen Cisterna
de hadde prøvd å ta for flere måneder siden.
Men da mennene brøt igjennom,
overrasket general Clark sitt eget personell
og britiske allierte ved å skynde seg mot Roma i stedet for...
...å fange og ødelegge tyskerne som trakk seg tilbake,
hvilket hadde vært den opprinnelige planen.
Og da vi endelig brøt gjennom der,
slo vi ikke engang den tyske styrken.
Det var ikke mye å vise til i det hele.
Alle de døde, de grusomme tingene.
Det eneste vi gjorde fra et større perspektiv
var å holde en rekke tyske divisjoner opptatte
som ellers ville ha dratt til Frankrike,
eller de kunne dratt til Russland eller noe.
Men det var ikke mye å vise til.
Det var skrekkelig.
Dette er Douglas Edwards som rapporterer
at 5. armé, tanks- og motorinfanteriet,
har brølt gjennom Roma i dag i nådeløs jakt
etter to ramponerte tyske styrker.
Sånn er det i Italia idet de allierte vil fortsette
å slå ned tyskernes grep om Europa fra vest.
General Electric tar deg direkte til Roma, Winston Burdett rapporterer.
Folkene i denne gamle og fremdeles storslåtte hovedstaden
har sjelden feiret en så støyende dag
som de gjorde i dag...
Den 4. juni 1944
marsjerte 5. armé inn i Roma.
Et voldsomt rop kom på torget...
Det var Babe Ciarlos 21-års dag.
Vi førte bortimot 3 000 carabinieri inn i byen.
Tilbake i Waterbury satt søsteren Olga og skrev brev til ham.
Kjæreste Babe...
Klokka er nå kvart over tre på ettermiddagen,
og det er en vakker dag.
Vi er alle ved god helse
og håper alltid å høre det samme fra deg.
Vi fikk nettopp noen nyheter
om at våre amerikanske styrker er i Roma."
De allierte har passert bygrensen i Roma,
men de kjemper ikke.
Jøss, jeg trenger jo ikke å fortelle deg det.
Du vet jo alt fra start til slutt.
Babe, prøv å fortelle oss litt mer om deg selv...
...hvor du er og hva du gjør.
Vi håper alt er bra med deg.
Husk å alltid ta godt vare på deg selv.
"Vel, Babe, i dag er bursdagen din,
og vi håper virkelig at den blir fin.
Må alle dine ønsker og drømmer gå i oppfyllelse.
La oss håpe at du er hjemme igjen til din neste bursdag.
Det er jeg sikker på at du er.
Det er ikke lenge igjen nå.
Vi skal ha den største festen du har sett.
Bare hold motet oppe.
Du er 21 år gammel, og for en mann.
Vi er alle så stolte av deg,
spesielt mor.
Det går ikke et minutt uten at hun tenker på deg.
Alle savner deg og vi ber så inderlig
om at denne krigen må ta slutt, sånn at du kan komme hjem."
"Du sa du sendte hjem 30 dollar.
Vi har ikke mottatt dem enda, men de kommer snart.
Mor skal sette dem i banken for deg, Babe,
sånn at når du kommer hjem
kan du få alt du vil.
Du kan kjøpe deg bil og nye klær.
Vel, Babe, jeg har vel sagt nok for denne gang.
Kjærlig hilsen fra alle.
Ta godt vare på deg selv
og skriv så ofte du kan.
Må Gud velsigne deg og holde deg trygg.
Våre tanker er alltid med deg.
Kjærlig hilsen din søster, Olga."
Tjueto dager senere,
den 26. juni 1944,
ankom det et telegram til Ciarlos hjem.
Babe var død.
Han kan ha blitt såret så tidlig som 23. mai,
siden hans bataljon strevde med å ta Cisterna
i løpet av de første timene av Anzio-utbruddet.
Ni hundre og nittifem menn fra hans divisjon gikk tapt den dagen,
kanskje det største antallet tapt på én enkelt dag
av noen amerikansk divisjon i løpet av hele krigen.
Mer enn hundrevis ble drept eller såret i løpet av de neste dagene,
noen av dem ble truffet av amerikanske jagerfly
der flygerne forvekslet avanserende landsmenn
for tyskere i tilbakeflukt.
Uansett når Babe ble truffet, uansett hvordan han ble såret,
døde han den 27. mai,
åtte dager før bursdagen sin.
Blant eiendelene i lommene hans var to rosenkranser,
førerkortet hans,
en lommebok med 16 bilder av familie og venner,
et blodflekkete brev, og 1 dollar og 61 cent.
Jeg var ute den kvelden med jentene.
Vi hadde syklubb.
Jeg kom hjem og etter jeg gikk av bussen,
så jeg at mange av lysene var tent, og det var veldig uvanlig
at mor hadde tent disse lysene,
og jo nærmere jeg kom huset,
var det lys overalt, og jeg kunne høre folk snakke,
og idet jeg gikk opp trappene,
kunne jeg høre mor skrike, gråte.
Tantene og onklene mine, alle var der,
og jeg skjønte ikke hva som hadde skjedd,
så tanten min tok meg til side og fortalte meg hva som hadde skjedd.
Det var en grusom natt.
Da jeg kom opp trappen og fikk vite hva som var skjedd,
var det... selvfølgelig et stort sjokk for oss alle
siden vi trodde alt var greit.
Babe sa alt var bra.
Han skulle komme hjem snart og det ville bli godt...
For å være ærlig, så gikk jeg bare på rommet mitt,
lukket døra, og der ble jeg.
MEDALJE TILDELT SJT. DWYER
Nyheten om Babes død spredte gjennom nabolaget.
Venninnen min ringte meg.
Hun gråter. Jeg sier: "Hva er det?"
"Babe Ciarlo er drept."
Vi kunne ikke gjøre noen ting i dagevis etter det.
Alt vi kunne tenke på, var ham.
Han var alltid så glad og sprudlende og alltid så morsom,
og så tenkte jeg: "Han kommer ikke tilbake."
Og det var grusomt fordi man begynte å innse
at det er ikke bare at de drar dit og...
De kommer ikke tilbake. Noen av dem gjør ikke det.
Babes mor nektet å tro at sønnen var borte.
Det hadde vært en feil.
Hun var sikker på det.
Mor var selvfølgelig... hvordan skal jeg si det?
Hun var helt ødelagt.
Vi fikk avisen
og mor så på bilder
og hun sa til meg: "Der er Babe. Det er Babe."
Og jeg sa: "Jøss, nei, mor."
"Nei! Du må skrive."
Jeg vet ikke hvor mange aviskontor jeg skrev til,
magasinsteder jeg skrev til,
og spurte dem om navnet til gutten som var på det bildet...
...fordi mor trodde alltid at det var Babe.
Men det var aldri det.
Det var så ille i huset vårt at folk aner ikke.
Jeg pleide å spille piano helt siden jeg var ei lita jente.
Da far sovnet inn og min bror Babe døde,
hadde ikke mor noe mer musikk i huset.
Jeg spilte aldri piano igjen.
På slutten av våren 1944 begynte endelig ting å skje.
På Stillehavet forflyttet amerikanerne seg
og en stor styrke dampet mot Marianene...
...øyene Guam, Tinian og Saipan.
På østfronten hadde russerne seiret ved Leningrad,
og så knust og fanget
rundt 250 000 tyske tropper på Krimhalvøya.
Men grunnleggende fakta var
at til nazistenes grep om Vest-Europa ble knust,
var seier til de allierte umulig.
Den tyske armeen hadde funnet seg nye posisjoner
ved Adolf Hitler-linjen nord for Roma
og den største testen for de allierte i vest...
...den lenge forsinkede invasjonen av Frankrike...
...var nå bare dager unna.
Tilbake i Baton Rouge, måtte Quentin Aanenson fra Luverne
si farvel til Jackie og gjøre seg klar til krig.
Vi var veldig klar over at det var et...
...dødelig kall.
Og vi visste at tapsprosenten var ekstremt høy,
og det var juristkontoret
som fikk på plass dette programmet
der alle sammen burde skrive ned testamentene våre.
Og selvfølgelig kjente vi til realiteten i situasjonen vår,
og vi prøvde å ta lett på det,
men likevel...
...alle sammen skrev testamentet...
...det var helt standard testament...
og det måtte være tre piloter
som måtte være vitne til en annen pilots testament.
De tre pilotene som var vitne til mitt testamentet...
...var døde etter seks måneder.
Tekst: Kjersti Friestad